УДК 351

Іванова Тамара Вікторівна,
проректор з навчальної та методичної роботи,
Національний авіаційний університет,
д.держ.упр., проф.,
м. Київ

СтРАТЕГІЧНІ НАПРЯМИ ЕКОЛОГІЧНОЇ МОДЕРНІЗАЦІЇ ЕКОНОМІКИ держави В УМОВАХ ГЛОБАЛІЗАЦІЇ
Анотація: В статті розглянуто особливості екологічної модернізації економіки України. Виокремлено ключові напрями екологічної модернізації на державному рівні. Запропоновано основні стратегічні завдання інноваційної перебудови економіки держави.
Ключові слова: економіка, модернізація, екологічна модернізація.

Иванова Тамара Викторовна, проректор по учебной и методической работе,
Национальный авиационный университет,
д.гос.упр., проф.,
г. Киев

СТРАТЕГИЧЕСКИЕ НАПРАВЛЕНИЯ ЭКОЛОГИЧЕСКОЙ МОДЕРНИЗАЦИИ ЭКОНОМИКИ ГОСУДАРСТВА В УСЛОВИЯХ ГЛОБАЛИЗАЦИИ
Аннотация: В статье рассмотрены особенности экологической модернизации экономики Украины. Выделены ключевые направления экологической модернизации на государственном уровне. Предложены основные стратегические задачи инновационной перестройки экономики государства.
Ключевые слова: экономика, модернизация, экологическая модернизация.
Ivanova T.
Doctorof Sciencesin Public Administration, professor, 
Kyiv	

STRATEGIC DIRECTIONS ecological modernization of the state economy in a globalized

Abstract The features of ecological modernisation of economy of Ukraine are considered in the article. The key trends of ecological modernisation are distinguished at state level. The basic strategic tasks of innovative alteration of economy of the state are offered.
Transformation of Ukraine on the highly developed state envisages the change of economic course of country. It is necessary, that the state on qualitatively new basis strengthened the economic function and realized measures in relation to providing of modernisation of economy. Tendencies that dangerously influence on potential of the economy growing of Ukraine require modernisation and radical increase of efficiency of national economy.
Successful modernisation of economy is the mortgage of dynamic and democratic development of country, that must result in reduction of lag of Ukraine from the developed countries of the world and to lay the foundations to the permanent updating of economy in the future.
For this reason, the major problem of the modern stage of development of economy of Ukraine is a search of new balance of priorities that provide development of region and country on the whole. Without regard to considerable research interest in a select theme, the question of ecological modernisation of economy does not lose his actuality and indisputably filled up and develops. The special actuality it acquires at modern transformation processes in Ukraine.
Thus, in Ukraine it follows to build the public policy of innovative development of economy, leaning on the marked directions, it is however necessary to take into account and national features of the economic system and problem, that appeared for today before society. For the decision of problem of transition of Ukraine on steady innovative development it is necessary legislatively to fasten and enter the process of ecologization of economy, creating the new mechanism of menage, that must become the organic constituent of the self-weighted public policy.
Before Ukraine the row of task to the search of new way of ecological modernisation of economy of country stands on the whole, in the river-bed of world development, seeking out the potential advantages, occupying leading positions in those spheres of activity, where for this purpose there are terms. Such approach will provide to her economic independence and overcoming of break with the economically developed countries.
Key words: economy, modernization, modernization processes.
Постановка проблеми. 
Перетворення України на високорозвинену державу передбачає зміну економічного курсу країни. Необхідно, щоб держава на якісно новій основі посилила свою економічну функцію та реалізувала заходи щодо забезпечення модернізації економіки. Тенденції, які небезпечно впливають на потенціал економічного зростання України вимагають модернізації та радикального підвищення ефективності національної економіки. 
Успішна модернізація економіки є запорукою динамічного та демократичного розвитку країни, який повинен привести до скорочення відставання України від розвинутих країн світу та закласти підвалини до постійного оновлення економіки в майбутньому.
Саме тому, найважливішою проблемою сучасного етапу розвитку економіки України є пошук нового балансу пріоритетів, які забезпечують розвиток регіону та країни в цілому. Незважаючи на значний дослідницький інтерес до обраної теми, питання екологічної модернізації економіки не втрачає своєї актуальності й безперечно поповнюється та розвивається. Особливої актуальності воно набуває за сучасних трансформаційних процесів в Україні.
Аналіз наукового доробку. Дослідженню тематики, що аналізується в науковій статті, присвячена значна кількість наукових та методичних публікацій. Помітними, змістовними й корисними є роботи вітчизняних дослідників, зокрема, О. Амоші, В. Артеменка, Б. Андрушківа, І. Бланка,          С. Біла, П. Борщевського, П. Гайдуцького, В. Геєця, М. Долішнього,                     Ф. Заставного, В. Захарченка, В. Ільчука, Б. Патона, А. Пересада, Т. Пепи,           В. Пили, В. Топіхи, В. Удовиченка, П. Саблука, Б. Санто, В. Семенова, Б. Твісса, М. Фащевського, Л. Федулової, Л. Чернюк та багато інших. 
Незважаючи на певні напрацювання у цьому напрямі, слід відзначити низку проблем, які не мають достатнього висвітлення. Потребують більш глибокого обґрунтування питання модернізації української економіки в цілому та екологічної модернізації економіки регіону зокрема, з орієнтиром на європейську практику де втілюються пріоритети, які стосуються захисту навколишнього середовища, розвитку безпечної енергетики, розвитку транспортної мережі, покращення якості життя, формування економіки знань. На перший погляд такі пріоритети виглядають дещо узагальненими і шаблонними, водночас, у кожній конкретній стратегії ці пріоритети формулюються з урахуванням місцевих особливостей і спрямовуються на вирішення конкретних завдань регіонального розвитку.
Метою статті є вивчення обґрунтування стратегічних напрямів екологічної модернізації економіки України та її регіонів.
Виклад основного матеріалу. 
Модернізація української економіки має бути спрямована на побудову
високоефективної конкурентоспроможної динамічної соціально орієнтованої
економічної системи, структурну перебудову економіки держави на принципово нових засадах господарювання.
Завдання будь-якої держави за умов глобалізації принципово не змінюються, але, звичайно, змінюються інструменти їх реалізації. Тому динамічне зростання національної економіки у світлі посилення глобалізаційних процесів вимагає від України постійних зусиль, спрямованих на реальне забезпечення розвитку держави.
Державна політика у сфері модернізації економіки повинна бути складовою загального механізму модернізації економіки, який передбачає вирішення взаємопов’язаних проблем, а саме: модернізація державної економічної політики, модернізація державної екологічної політики, модернізація виробничо-технологічної бази економіки, модернізація системи соціального захисту населення в широкому розумінні цього слова.
Інструментом модернізації є здійснення низки реформ, спрямованих на запровадження найбільш ефективних принципів, механізмів та форматів управління економічними процесами в країні.
Україна знаходиться перед обличчям серйозних екологічних викликів, подолання яких необхідне задля довгострокової стійкості розвитку і підвищення якості життя українців, а також повноцінної інтеграції в сучасний міжнародний еколого - економічний простір. 
Аналіз стану регіонів в Україні дозволив зробити висновок про те, що більшість з них є вкрай несприятливими для розвитку, зокрема, і потребують негайного покращення і реалізації процедури модернізації економіки. 
Ситуація, що склалася в регіонах України до теперішнього часу, наполегливо вимагає вироблення стратегії національної безпеки, яка дозволила б поєднати політичні, економічні, соціальні та інші потреби держави з вимогами всебічного екологічного оздоровлення. Тому, сьогодні для України модернізація стала ключовим терміном дня.
Національні та зарубіжні фахівці і науковці виділяють декілька напрямів розвитку екологічної модернізації. Так А. Мол і Д. Сонненфельд ділять дискусію про екологічну модернізацію на декілька напрямів (МоІ, Sonnenfeld, 2000) [8]. Вони вважають, що ця дискусія, по-перше, розглядає забруднення навколишнього середовища як виклик і стимуляцію соціотехнічних та економічних реформ. Наука і технологія стають залученими не тільки у ліквідацію наслідків проблем навколишнього середовища, але й стають цінністю в знаходженні і запобіганні проблем. Традиційні та відновлювальні можливості змінюються превентивними соціотехнічними підходами, які вносять екологічне забарвлення в технологічні і організаційні інновації. Зростання невизначеності наукового та експертного знання у визначенні випадків і рішень з проблем навколишнього середовища не є результатом  маргіналізації науки і технології екологічних реформ. По-друге, дискусія з екологічної модернізації розглядає зміну дискурсивних практик і появу нових ідеологій на політичній та соціальній аренах, де змінюються фундаментальні контрпозиції економічних та екологічних інтересів, де відбувається повне розуміння важливості екологічних уявлень, і вони приймаються як легітимні позиції. По-третє, дискусія з екологічної модернізації протікає з приводу екологічних реформ таких модерністських інститутів, як наука, технологія, політика держави на національному та глобальному рівні, світові ринки. Відбувається зміна ролі науки і технології з приводу забруднення навколишнього середовища. Зростає важливість економічної та ринкової динаміки та економічних агентів-виробників, клієнтів, споживачів, кредитних інститутів, страхових компаній. Вони стають  соціальними двигунами екологічної реструктуризації та реформ в додаток до дій державних агентств і Нових громадських рухів. Також відбувається зміна традиційної центральної ролі уряду і національної держави в екологічних реформах. Відбувається велика децентралізація, гнучкість, консенсусний стиль управління країною з меншою часткою командно-ієрархічної системи при регулюванні безпеки. У недержавних інститутів стає більше можливостей виконати те, що традиційно робилося державою. З'являється нова роль наднаціональних інститутів, які при проведенні екологічних реформ починають грати роль, що традиційно виконувалась національними інститутами [6, ст. 208].
Інший автор, Ф.Буттел, виділяє напрями екологічної модернізації та, відповідно, різні її концепції. Він виділяє чотири види таких концепцій. До першої відноситься школа екологічних модернізаціоналістів із соціологічним ухилом. До другого виду концепцій екологічної модернізації відносять  екологічну модернізацію як переважний дискурс екополітики. Третій вид концепцій екологічної модернізації визначається як синонім стратегічного екологічного менеджменту, промислової екології та екологічної реструктуризації [7].
Ф.Буттел також виділив кілька різних напрямків екологічної модернізації з точки зору перспективи її розвитку [7]. Він зазначав, що, по-перше, екологічної модернізації близькі такі науки як екологічна економіка і екологічний інжиніринг. З точки зору загальної перспективи цих наук екологічна модернізація розглядається як відповідь на виклик з боку екологічних проблем у вигляді модернізації та індустріалізації, що означає суперіндустріалізацію. По-друге, екологічна модернізація як соціальна теорія повинна усвідомити і теоретизувати роль, яку екологічно ефективний капіталізм і раціоналізм може грати в екологічних реформах, де важлива обмежувальна роль держави. По- третє, екологічна модернізація є в якомусь сенсі тим критичним моментом, коли заклопотаність екологічними проблемами та більш радикальний інвайронменталізм або контрмодерніти переростають у свою протилежність. По-четверте, екологічна модернізація може розглядатися з точки зору перспективи, де навколишнє середовище є потенційно або практично автономною ареною для прийняття рішень або емансипованою екологією. По-п'яте, можна відзначити найбільш фундаментальний напрямок екологічної модернізації, де екологічна модернізація є рефлексією у вигляді екологічної політики, яка стає можливою в результаті реструктуризації або модернізації держави.
Найповнішою класифікацією напрямків екологічної модернізації є, на думку вітчизняних дослідників, класифікація Дж. Мерфі [8, ст. 203]. Різні напрямки розвитку екологічної модернізації по-різному уявляють її суть. Представники одного з перших напрямків бачили основну дію екологічної модернізації в промисловості, а саме, в зміні промислових технологій. Засновник цього напряму - Джозеф Хубер ініціював дебати про екологічну модернізацію і вніс неоціненний теоретичний внесок у дискусію стосовно навколишнього середовища і  суспільства в 80-і роки. Під екологічною модернізацією він розумів подолання негативних впливів на навколишнє середовище з боку індустріального суспільства шляхом трансформації промислового суспільства, використання ним для свого розвитку нових технологій. Він писав, що брудна, жахлива індустрія трансформується в екологічного метелика. 
Хубер допускав можливість незначного втручання органів влади в процес інновації, в той же час він вважав, що нові соціальні рухи, в тому числі екологічний, грають обмежену роль в екологічній модернізації [3, ст. 148].
Екологічна модернізація розглядалася як закономірна фаза розвитку індустріального суспільства в суперіндустріальне, яка відбувається під впливом економічних законів і характеризується тим, що саме економічний розвиток потребує переоцінки наслідків впливу людства на навколишнє середовище. 
Представники різних напрямів екологічну економіку розглядали як: модернізації макроекономічну реструктуризацію; вважали базисом екологічної модернізації нову, екологічну політику;як державна програма дій з кількома ключовими елементами (екополітика, екологічна модернізація, пошук альтернативних інноваційних підходів в екологічній політиці, запровадження економічних концепцій у механізми і принципи екологічної політики); культурну політику і дискурс; реструктуризацію та інституційну рефлективність.
Відносини між економікою та екологією є центральними напрямками для екологічної модернізації. Економічне зростання та поліпшення якості навколишнього середовища можуть йти разом як дві інституційні сфери екологічної модернізації. Економічне зростання повинно передувати екологічній модернізації.
На нашу думку, ключові напрями екологічної модернізації на регіональному рівні повинні розглядатися через призму ресурсно - екологічної проблематики трансформаційних процесів. 
Перш за все, слід пам'ятати, що саме гострота ресурсно - екологічних проблем і неможливість їх вирішення в рамках попередньої моделі господарювання та соціально-політичної системи з'явилися важливими спонукальними мотивами трансформаційних процесів, які охопили в кінці 1980-х - початку 1990-х рр. значну частину колишніх соціалістичних країн Євразійського регіону. Протягом минулого періоду ресурсно-екологічна політика в усіх країнах з перехідною економікою перебувала в полі уваги владних структур, а також підприємницьких кіл та населення. Неабиякою мірою цю увагу стимулювали поряд з необхідністю розрубати вузол старих екологічних проблем і вжити заходів з вирішення нових, та інші чинники. До їх числа відносяться зростання екологічної свідомості широких верств населення, зацікавленість певної частини підприємців у підвищенні за рахунок ресурсно-екологічних чинників конкурентоспроможності і зміцненні своєї репутації, у тому числі на міжнародних ринках, позиція наукових кіл, певної частини депутатського корпусу, недержавних організацій тощо. Що стосується владних структур, то їх реакція на екологічні виклики часу також додатково стимулювалася прагненням інтегруватися у світовий економічний простір і по можливості відповідати його високим соціально - екологічним і демократичним стандартам.
Якщо звернутися до досвіду України [2, ст. 47], то в цей період на макроекономічному рівні основні зусилля були зосереджені перш за все на створенні законодавчої бази, яка відповідала б новим політико - економічним умовам і формувала б громадянське суспільство. 
Вирішувалися також проблеми обґрунтування напрямків ресурсно-екологічної політики та інструментів її реалізації, реформування органів ресурсно - екологічного контролю і управління ним. Разом з тим, на що неодноразово звертали і продовжують звертати увагу фахівці, екологічна  проблематика все ж таки не стала пріоритетним напрямком діяльності держави і багатьох її інститутів. 
У ряді випадків відбувалася не доробка існуючих інструментів, які в цілому виправдали себе, а їх скасування. Прикладами цього можуть служити, зокрема, ліквідовані спеціалізовані фонди охорони природи, а також платежі за відтворення лісових ресурсів і мінерально - сировинної бази, скасування яких підірвало економічні основи лісовідновлення та геолого - розвідувальних заходів в країні. На цю ситуацію накладалася недостатня опрацьованість нових інструментів екологічної політики, що вводяться. Так вийшло, наприклад, з нормами адміністративної відповідальності за екологічні правопорушення. 
Особливої гостроти економічна проблематика в Україні набула з початку минулого десятиліття, коли були вичерпані тимчасові резерви, пов'язані з різким падінням національного виробництва і викликаним переважно цим чинником деяким скороченням негативного тиску на навколишнє середовище. З 2000-2001 рр.. паралельно з економічним зростанням за всіма основними параметрами стало спостерігатися погіршення екологічної ситуації [1, ст. 258]. Відбувалося і розширення зони негативних впливів на навколишнє середовище та здоров'я населення. 
Поставлене завдання подвоєння основних макроекономічних показників, що реалізується в Україні, а також у ряді інших країн надає всім цим процесам ще більшої гостроти. Як показує міжнародний досвід, зростаюча економіка має можливість відповідати критеріям сталого розвитку та підвищувати соціально - екологічний добробут населення тільки тоді, коли державні та регіональні органи влади, бізнес, суспільство в цілому працюють спільно над пошуком найбільш ефективних інструментів і методів вирішення проблем. 
До їх числа відносяться екологічно спрямована структурна перебудова  економіки, підтримка та розвиток високотехнологічних, екологічно безпечних і ресурсозберігаючих виробництв, застосування нових інструментів екологічної політики, включаючи міжнародні стандарти екологічного менеджменту, добровільні екологічні угоди, забезпечення інформаційної відкритості процесів прийняття і реалізації еколого-економічних і управлінських рішень.
Важливу допомогу надали розробка і прийняття документів Другої Конференції Міністрів з навколишнього середовища (Люцерн, 1993), включаючи Екологічну програму дій для країн Центральної та Східної Європи. Рекомендації цієї і наступних Конференцій Міністрів з Навколишнього Середовища тісно пов'язувалися з рішеннями Другої Всесвітньої Конференції з довкілля та розвитку (Ріо-де-Жанейро, 1992). 
Об'єктом вивчення з боку зарубіжних вчених були зусилля країн з перехідною економікою з оволодіння інструментами сталого соціально - економічного планування на різних рівнях управління (загальнонаціонального, регіонального, локального). 
Спеціальна увага при цьому приділялася досвіду реалізації Місцевої Повістки XXI з урахуванням широко розповсюдженої в цей період думки про  муніципальні утворення як один з провідних двигунів формування стійкої та екологічно безпечної моделі соціально - економічного розвитку. Сама ж ця модель повинна базуватися, за оцінкою зарубіжних фахівців, на інтеграції в рамках муніципальних утворень ресурсно-екологічного та соціально-економічного планування, а також передбачає формування необхідної інституційної основи планування, включаючи залучення на демократичній основі в процес розробки і реалізації даних комплексних програм основних зацікавлених осіб – стейкхолдерів [5, ст. 4]. 
З початку поточного десятиліття до числа інтенсивно обговорюваних відносяться проблеми глобалізації, нової торговельної політики, напрямків її лібералізації та їх впливу на якість навколишнього природного середовища та зайнятість. Спеціальна увага в цей період стала приділятися методам екологічного регулювання в новій глобальній економіці і дії цих процесів на розміщення, конкурентоспроможність і рівень зайнятості в різних секторах сучасної світової економіки [4, ст. 36]. Активно досліджується і відповідь бізнесу на ці глобальні виклики, у тому числі у формі адекватної інвестиційної політики, розробки екологічних стратегій і розвинених систем екологічного менеджменту, застосування принципів екологічного аудиту, переходу на міжнародні стандарти обліку і звітності тощо. 
Україна знаходиться перед обличчям серйозних екологічних викликів, подолання яких необхідне задля довгострокової стійкості розвитку і підвищення якості життя українців, а також повноцінної інтеграції в сучасний міжнародний еколого - економічний простір. Важливі завдання стоять в галузі освоєння нового покоління інструментів екологічної політики, які отримують все ширше розповсюдження серед наших основних закордонних партнерів з розвинених країн. У їх числі - сучасні правила та інструменти реалізації екологічної відповідальності підприємництва, розвиток добровільних екологічних угод і активне застосування всього комплексу інформаційних інструментів екологічної політики [1, ст. 258]. 
Необхідними умовами застосування цих нових інструментів є розвиток інститутів громадянського суспільства, перехід на нові стандарти інформаційної відкритості та прозорості, зміна стилю управління. Важливо доповнити стиль «зверху-вниз», що переважав до останнього часу управлінням «знизу-вгору» з одночасним підключенням до обґрунтування і контролю за реалізацією сильної екологічної політики основних акторів сучасної політичної сцени, включаючи місцеві органи влади, підприємців та їх асоціації, населення, фінансово-банківські інститути, представників наукових кіл, засоби масової інформації та недержавні організації.
Розглянуті напрями державної політики у сфері модернізації економіки України не претендують на вичерпність, адже в державі існує надзвичайно багато проблем, які потребують нагального вирішення. Проте реалізація зазначених кроків дасть змогу Україні перейти на якісно новий рівень розвитку економіки у коротко-, середньо- та довгостроковій перспективі та
побудувати економічну систему відповідно до рівня розвинутих країн світу.
Таким чином, необхідність здійснення ефективної державної політики на нинішньому етапі розвитку української держави є очевидною, від того, яким чином здійснюватиметься державне регулювання розвитку, залежить якість і швидкість здійснення економічних перетворень як у регіонах, так і у країні в цілому.
Висновок. Отже, в Україні слід будувати державну політику інноваційного розвитку економіки, спираючись на зазначені напрями, проте необхідно враховувати і національні особливості економічної системи та проблеми, які постали на сьогодні перед суспільством. Для розв’язання проблеми переходу України на сталий інноваційний розвиток необхідно законодавчо закріпити й запровадити процес екологізації економіки, створивши новий еколого-економічний механізм господарювання, який має стати органічною складовою виваженої державної політики.
Перед Україною стоїть ряд завдання пошуку нового шляху екологічної модернізації економіки країни в цілому, в руслі світового розвитку, вишукуючи і реалізуючи свої потенційні переваги, займаючи провідні позиції в тих сферах діяльності, де для цього є умови. Такий підхід забезпечить їй економічну незалежність і подолання розриву з економічно розвинутими країнами.
Список використаних джерел.
1.	Амджадін Л. Екологічна ситуація в контексті сталого розвитку України / Л. Амджадін // Українське суспільство 1992–2007. Динаміка соціальних змін / за ред. В.Ворони, М.Шульги. – К.: Інститут соціології НАН України, 2007. – С.257–266.
2.	Бурега В.В. Социально–адекватноеуправление: концептуализация модели: монографія / В.В.Бурега . – Донецк : Норд–Компьютер, 2005. – 171 с.
3.	Іванова Т.В. Державне управління сталим екологічним розвитком України та її регіонів в системі раціонального природокористування: теорія, методологія, перспективні напрями: монографія / Т.В. Іванова - К.: ВПЦ АМУ, 2011. – 405 с.
4.	Мокій А.І. Структурні реформи та інституційні зміни у транзитивних економіках - передумова економічного розвитку / А.І. Мокій, В.А. П’ятак, Г.О. Дідич // Вісник Львівської комерційної академії. – Серія економічна. – Львів: Видавництво Львівської комерційної академії, 2005. – Вип. 18. – Ч.1. С.35-44.
5.	Онищенко В.О. Теоретико-методологічні засади просторової організації інноваційної діяльності / В.О. Онищенко, О.В. Комеліна // Економіка і регіон. – 2010. – № 1 (24). – С. 3-9.
6.	Хлобистов Є.В. Вдосконалення системи фінансування природоохоронних проектів / Є.В. Хлобистов // Регіональна економіка. – 2003. – № 4. – С. 203-212.
7.	Buttel F. Ecological modernisationas socialtheory // Geoforum 31. Pergamon: ElsevierScienceLtd., 2000.
8.	Mol A. Theen vironmental move mentinanera of ecological modernisation // Geoforum 31. Elsevier Science Ltd., 2000.

Spysok vykorystanykh dzherel.
1.	Amdzhadin L. Ekolohichna sytuatsiya v konteksti staloho rozvytku Ukrayiny / L. Amdzhadin // Ukrayins'ke suspil'stvo 1992–2007. Dynamika sotsial'nykh zmin / za red. V.Vorony, M.Shul'hy. – K.: Instytut sotsiolohiyi NAN Ukrayiny, 2007. – S.257–266.
2.	Bureha V.V. Sotsyal'no–adekvatnoeupravlenye: kontseptualyzatsyya modely: monohrafiya / V.V.Bureha . – Donetsk : Nord–Komp'yuter, 2005. – 171 s.
3.	Ivanova T.V. Derzhavne upravlinnya stalym ekolohichnym rozvytkom Ukrayiny ta yiyi rehioniv v systemi ratsional'noho pryrodokorystuvannya: teoriya, metodolohiya, perspektyvni napryamy: monohrafiya / T.V. Ivanova - K.: VPTs AMU, 2011. – 405 s.
4.	Mokiy A.I. Strukturni reformy ta instytutsiyni zminy u tranzytyvnykh ekonomikakh - peredumova ekonomichnoho rozvytku / A.I. Mokiy, V.A. P"yatak, H.O. Didych // Visnyk L'vivs'koyi komertsiynoyi akademiyi. – Seriya ekonomichna. – L'viv: Vydavnytstvo L'vivs'koyi komertsiynoyi akademiyi, 2005. – Vyp. 18. – Ch.1. S.35-44.
5.	Onyshchenko V.O. Teoretyko-metodolohichni zasady prostorovoyi orhanizatsiyi innovatsiynoyi diyal'nosti / V.O. Onyshchenko, O.V. Komelina // Ekonomika i rehion. – 2010. – # 1 (24). – S. 3-9.
6.	Khlobystov Ye.V. Vdoskonalennya systemy finansuvannya pryrodookhoronnykh proektiv / Ye.V. Khlobystov // Rehional'na ekonomika. – 2003. – # 4. – S. 203-212.
7.	Buttel F. Ecological modernisationas socialtheory // Geoforum 31. Pergamon: ElsevierScienceLtd., 2000.
8.	Mol A. Theen vironmental move mentinanera of ecological modernisation // Geoforum 31. Elsevier Science Ltd., 2000.

Рецензент: Бакуменко В.Д. д.держ.упр., професор